Jag började göra filmer redan som barn.
Jag minns att jag nästan gav upp drömmen om att bli regissör.
Jag måste ha varit 16.
"LAWRENCE AV ARABIEN" REGISSERAD AV DAVID LEAN
Det kom en film som hette "Lawrence av Arabien" som alla pratade om.
Jag hade aldrig suttit i en biostol förr.
Dyr biljett, 70-millimeters-film och stereofoniskt ljud...
Efter filmen ville jag inte bli regissör längre.
Ribban låg för högt.
I en scen speglar han sig i svärd-kniven-
- när han fick sin dräkt och trodde att han var ensam.
Han gick runt och skrattade åt sin skugga-
- när den tunna kappan syntes som en skugga. Det var härligt.
Senare när de jagar de flyende turkarna ser man honom täckt av blod.
Han håller kniven i samma position som under hans storhetstid.
Han ser på den han har blivit.
Det var så jag insåg att det fanns röda trådar som inte berättas.
Karaktärer och personer utvecklas.
David Lean skapade ett porträtt omgivet av storslagen episk action-
- men hjärtat av "Lawrence av Arabien" är "vem är jag".
Jag reagerade så starkt på filmskapandet.
Jag såg om filmen en vecka senare.
Jag såg den en vecka efter det och en vecka efter det.
Jag insåg att jag inte kunde backa ur.
Det var det här jag skulle göra om det så tog kål på mig.
Det skulle bli hela resten av mitt liv.
Det känns uppradat. Sänk lite. Det är bra. Perfekt.
Kameran måste gå åt höger. Höger. Det borde stämma.
Jag är alltid nervös inför en ny scen. Det är som ett prov i skolan.
Jag har aldrig hört replikerna förr.
Jag vet inte vad jag kommer att säga till skådisarna.
Jag vet inte var kameran ska stå. Det är alltid samma sak.
Jag ska säga er varför det är så toppen.
Ju säkrare jag är på nåt desto mindre anstränger jag mig.
Ju mer jag känner att det blir problem att berätta berättelsen-
- desto hårdare jobbar jag för att övervinna problemet.
Jag vet inte om det är värt det.
Jag hatar att vara nervös men jag måste känna att jag inte har koll.
När det börjar utvecklas till panik får jag fantastiska idéer.
Ju mer hotad jag känner mig desto skönare känns det att slå sig fri.
Jag älskar det. Nästa scen. Bra.
HAJEN
- Såg du det där? - Ja.
Jag minns när Steven spelade in "Hajen". De sa på stan-
- och i LA Times att filmen var dum och skulle floppa.
"Hajen" började filmas den andra maj.
Jag fick rollen den tredje maj.
De saknade haj, manus och skådisar så...
Manus var aldrig fastställt. Vi skrev om det tolv timmar innan vi filmade.
Det är läskigt för en regissör att inte veta om han ska få manus klart.
Vi kan inte filma nu. Vänta lite.
Det är min andra dag vid havet. Det är 54 kvar.
Om jag överlever så har jag lärt mig mycket.
Det tar dubbelt så lång tid att filma på havet som på land.
Studion hade aldrig filmat på havet förr.
De gjorde det i en sjö eller i en bassäng.
De gjorde miniatyrbåtar. Allt var så enkelt och man blev aldrig blöt.
- Steven sa: "Jag ska filma på havet." - Ljud.
Det skulle bli en thriller om vanligt folk i ett ovant element-
- som måste kämpa mot nåt som de inte vet hur de ska hantera.
Det krävs en viss verklighetskänsla.
Det hade den inte fått på Universals område i norra Hollywood.
Jag kunde inte backa.
Den måste filmas på havet.
Jag trodde att det skulle bli lätt.
Jag visste inget om tidvatten och strömmar-
-eller hur vinden påverkade vattnet-
- hur himlens färg påverkar vattnets så inget stämmer.
Det var mardröm på mardröm.
Jag trodde att vi aldrig skulle bli klara och att jag skulle sparkas ut.
Vi var helt isolerade 19 kilometer ut på havet.
Tekniken fick gå före konsten varenda dag.
Vi filmade och fick till konst men det syntes inte vad som krävts.
Att hålla hela berättelsen i huvudet var ensamt. Ingen kunde hjälpa mig.
Jag måste se den innan jag filmade den och det gick inte med "Hajen".
Innan jag skulle filma "Hajen" träffade jag Henry Hathaway.
Han var en hård regissör. Han sa: "Du kommer att gå till inspelningen"-
- "och inte veta vad du gör. Det händer oss alla."
Vakta den hemligheten med ditt liv.
Låt ingen se när du är osäker.
Göm det från alla annars förlorar du deras respekt.
- Bra ljussättning. - Action, Roy.
- Ta det sakta. - Jag kan ta det sakta.
Du borde komma hit och skopa upp det här skiten.
Och ner...
Allt började rasa samman.
Första gången vi testade hajen sjönk den.
Det kikade upp ur vattnet och gjorde så här.
Jag visste att det skulle ta 3-4 veckor att göra om den.
Vi måste ha nåt som inte visar hajen men att hajen är nära.
Sätt fast dem i honom.
Tunnorna var en gudagåva.
Jag måste inte visa hajen så länge jag hade tunnorna.
Det man inte ser är läskigare än det man ser.
I manus stod det "haj" precis överallt.
Filmen visar inte så mycket haj.
Om hajen hade kunnat visats hade det förändrat hela psykologin.
När man hör musiken har man lärt sig att hajen är nära.
Utan haj är musiken svag.
När hajen ska anfalla är den nära och stark.
Vi kan visa hajens närvaro och attityd-
- bara genom att ändra på några få noter.
Man är nervös utan att se nån haj.
Det skrämmer slag på en.
Charlie, lita på mig. Se dig inte om! Simma, Charlie!
Kom igen! Bra gjort, Charlie! Bra gjort.
- Jag kommer inte upp. - Det är en perfekt spänning.
Alla andra filmmakare skulle döda för att få till det.
Jag vet att jag gav publiken en elstöt-
-varenda gång de blev överraskade.
Precis som Hitchcock vet han hur man får en att sitta som på nålar.
Han visar inte det man vill se.
Han ger en det när han själv vill.
Han älskar att tortera publiken.
Har han fått nån diagnos?
Ett ett tusen, två ett tusen, tre ett tusen, fyra ett tusen.
Allt skrämde mig som liten.
Ett ett tusen, två ett tusen, tre ett tusen.
Jag hade ett träd utanför fönstret. Det var hemskt.
Ett ett tusen! Två ett tusen!
Jag var så full av skräck att jag måste använda det.
Fanns det nån bättre publik för mina demoner än mina tre systrar?
Han låste in oss i garderoben med en dödskalle-
- som han hade droppat vax på så det likande blod.
Jag band för deras ögon en efter en och satte dem i garderoben.
Jag la hela kroppsvikten mot dörren.
De tog av sig ögonbindeln och jag lyssnade på när de skrek.
När jag nu berättar om det... tycker jag fortfarande att det var tufft.
Jag skäms inte för det. Det var kul.
Först skrämde han bara oss men med sina filmer skrämmer han nu alla.
Sommarens stora film är förstås "Hajen" -
-en berättelse om en mordisk vithaj.
Filmen släpptes under semestern för att få maximal effekt.
Vissa som har sett den ser nu hajar överallt i vattnet.
ROBERT SHAW "HAJEN"
Jag var med Steven när "Hajen" släpptes.
Han sa: "Vi kollar köerna".
Vi åkte förbi alla köerna i Westwood och jag sa:
"Det här kommer att förändra allt."
Vi satt i bilen och han var nervös men upprymd.
Bilen svängde runt hörnet och det gjorde kön med.
Bilen fortsatte och det gjorde kön med. Han var överlycklig.
Det var ett omedelbart genombrott som om ballonger spränges i bilen.
Hans liv förändrades på några minuter.
Han var runt 25 år gammal.
"Hajens" budget växte med tre gånger och schemat med 2,5 gånger.
Vi filmade i 159 dagar.
Filmen skulle ta 55 dagar-
- men min hybris var att tro att jag klarade det på 55 dagar.
Steven skakade om Hollywoods grundvalar.
"Hajen" spelade in mer pengar än nån annan film gjort.
Framgången förändrade mitt liv. Jag fick göra slutklippen.
Jag fick välja och vraka bland de filmer jag ville regissera.
"Hajen" var en biljett till framtiden.
Jag vill presentera en regissör som skakat om biopubliken.
Visst är det spännande? Alla älskar det.
Välkomna mr Steven Spielberg.
När blev du intresserad av film?
- Som barn, jag var runt 13. - Var det så enkelt?
Jag började tidigt. Jag tog det inte på allvar.
Vissa gillar att måla och köra små bilar och jag gillade att filma.
Jag insåg inte att folk gjort film i 50 år innan mig.
Jag bodde i Arizona där det är så trist att man hör kaktusar växa.
Jag tog en filmkamera och lärde mig grunderna. Det var för skojs skull.
Jag ville ha en perfekt barndom som Norman Rockwells American Dream.
Pappa var ett datorsnille som jobbade med-
- att uppfinna den första kommersiella datamaskinen RCA 1950.
Pappa var eftertraktad.
Han bytte ofta företag så vi flyttade ofta.
Jag spenderade dock de flesta av mina år i Phoenix.
Pappa var en hårt arbetande amerikan.
Han jobbade sex dar i veckan och kom hem sent.
Hans karriär höll honom borta från familjen.
Mamma var Peter Pan. Hon var mer syskon är förälder.
Hon var en bästa vän och inte omsorgsgivaren.
Hon ställde till med bus precis som vi.
Steve tyckte att pappan i en familj skulle veta bäst-
-men vi var ingen vanlig familj.
Vi var som bohemer som växte upp i förorten.
Jag gick till en djuraffär och de hade en apa-
-i en bur som satt i fosterställning.
Butiksinnehavaren sa att apan var döende.
Han hade tagits ifrån sin mamma och var deprimerad.
Jag kom hem i min jeep med en stor bur på flaket-
-och en apa i buren.
Jag minns att barnen blev livrädda.
Steve sa: "I ett vanligt hem säger barnen:"-
- "'Kan vi få en apa?' och mamma säger 'Är ni galna?'"
När jag hör om allt jag har gjort så tror jag att jag var galen.
- Tyckte du att hon var galen? - Jag gillade apan.
Som barn såg jag mycket på tv eller lyssnade på filmmusik-
-eller satt och tittade på molnen.
Pappa skällde jämt på mig för det.
Jag borde ha bättre betyg.
Jag drogs dock inte till skolan.
Steven var försiktig och trevande och på många sätt tvekande.
Han var inte som resten av barnen i grannskapet.
Han var inte stark och blev mycket mobbad. Det var jobbigt.
De flesta av mina demoner var skador jag hade gett mig själv.
De fanns inom mig och var hur jag såg mig själv.
Jag hade inte nåt gott självförtroende-
-när jag växte upp.
Jag var ensam.
Det förklarar mycket om varför han ville göra film.
Det är inte bara ett uttryckssätt utan även en flykt.
Det var ett sätt att få vänner som han inte annars hade fått-
- eller att få träffa tjejer eller att hitta en mening.
Kameran var min penna. Jag skrev berättelser med linsen.
När jag kunde säga "action" och "bryt" tog jag kontroll över livet.
TONÅRINGAR PÅ NYHETERNA
"STRIDSFLYGARE"
REGISSERAD AV STEVEN SPIELBERG
Jag älskade filmer som "Iwo Jima", "The flying tigers", "Battleground"-
- filmer som jag hade sett på tv och kunde se om och om igen.
Jag influerades av dem. Mina första filmer var om Andra världskriget.
På en flygplats stod det plan från Andra världskriget.
Jag filmade min vän med handen på styrspaken-
- och klippte in stridsfilmer som förresten filmats av John Ford.
Jag gjorde en film som såg ut som en mycket dyrbar produktion.
Produktionen var ju värdefull. Det var äkta vara.
I filmerna ser man förmågan att berätta en historia utan ord.
Han använde enkla specialeffekter på ett otroligt sätt.
När kulor träffade marken hade han gungbrädor med jord.
Skådisarna trampade på en del när de sprang.
Det sköt upp jorden så det såg ut som om de blev beskjutna.
Vissa saker var självklara. Man såg hans väg framför sig.
Trots att det var i 8-millimeter såg man att det var samma regissör.
Jag visste inte om det skulle bli en karriär eller hur det skulle bli.
Jag visste att det fyllde min tid och var jättekul.
När jag hade gjort klart filmen ville jag göra en ny.
Jag mådde så bra när jag gjorde film-
-men när jag hade tid att tänka-
- började de läskiga viskningarna komma.
Tiden mellan projekten var inte kul.
Det sägs att Steven Spielberg i sin ungdom var som fantomen på operan-
-och hemsökte Universal Studios.
Han tog sig in på området på ett eller annat sätt.
Jag tog rundturen och tog en promenad runt på baksidan.
En gång får man en toalettrast och jag kom aldrig ut.
Jag väntade tills det var helt tyst och kom ut. Bussen var borta.
Han sägs ha tagit sig ett kontor på sjätte våningen i tornet.
Ingen störde honom på sex månader.
Han sägs ha tagit kontor och telefon och satt upp sitt namn på dörren.
Det tror jag inte. Som de sa i: "Mannen som sköt Liberty Valance".
"Är sagan bättre än verkligenheten? Visa sagan."
En gång smög han in på Hitchcocks inspelning-
- och såg på när han regisserade tills han fångades och kastades ut.
Steve lärde sig, tittade på och ställde alltid frågor-
- till folk, filmfotografer, ljussättare, redigerare...
Det var som Spielbergs lektioner fast jättesnabbt.
Jag försökte komma in på USC:s filmskola.
Betygen räckte inte. Jag nekades även på den personliga intervjun.
Universal blev min filmskola.
Steven var jättefokuserad.
Han glömde inte att hans publik i början inte var tittarna.
Publiken var cheferna på studion.
Han kom på hur man gör en film som övertygar studiocheferna-
- att "Jag är bra nog att regissera. Det här kan jag göra."
Jag såg hans film och blev mycket tagen.
Jag kände starkt att han inte var en vanlig ung filmmakare.
Sid Sheinberg var VD på Universal Television då.
Han sa: "Sir, jag såg er film. Mycket välgjord."
Jag vill ge dig ett sjuårskontrakt där du regisserar tv för Universal.
Han sa: "Om du skriver på för oss så stöder jag dig"...
..."lika mycket om du misslyckas som om du lyckas."
Han höll sitt ord.
Det var början på den viktigaste relation...
...jag kunde ha tänkt mig i branschen.
Steven blev känd som den okrönta prinsen. Han skulle lyckas.
Han regisserade ju Joan Crawford när han var 20.
Det lär man sig mycket på.
Joan Crawford var den första SAG-medlemmen jag regisserade.
Jag vill se nåt...
...träd, betong, byggnader, gräs, flygplan, färg!
Cassavetes sa: "En regissör får inte vara rädd för nåt eller nån".
Det är Steven inte. Han filmade Joan Crawford i tid varenda dag.
Det måste bli bra.
Han måste ha en vision. Scenerna måste ha en vinkel.
När "Night Gallery" kom ut kritiserades det att jag var ny-
- den yngsta regissören som fått kontrakt.
Producenterna som anställde folk anställde mig inte.
De var mycket fientliga. Jag måste alltid visa mig värdig.
De såg mig som en Sheinbergs dårskap.
Han åtog sig mig och hittade jobb åt mig.
Jag hade alltid velat regissera. Spolingen Steven kom in.
Jag blev genast svartsjuk.
Att Steven efter någon sekund i ett rum kunde säga:
"Hit. Flytta den hit. Ge mig 22 millimeter här."
"Ställ den så. Titta rakt fram. Flytta den. Silhuett här."
Några få tagningar räckte. Det var otroligt.
Steven översatte automatiskt ord till bilder i huvudet-
-nästan utan att tänka på det.
Det fanns en visuell röst som man inte bara skulle lyssna på-
-utan även ge fria tyglar.
Mina tidiga handlingar gällde underlägen-
- eftersom jag jagades av okuvliga krafter-
- både i naturen och hos naturliga fiender.
Karaktären måste växa med uppgiften för att överleva.
Mycket kom från osäkerheten som ung och det visade sig i jobbet.
Jag hade alltid en stor stark mobbare.
"Duellen" handlade om mitt liv på skolgården.
Lastbilen var mobbaren och bilen var jag.
Jag var hos Francis Coppola och "Duellen" skulle visas.
Jag smög iväg och sa: "Jag vill se filmen och vad grabben har gjort."
Jag var osäker på Steven.
Jag sa: "Han vet vad han gör men för mycket Hollywood för mig."
Jag såg "Amblin'". Den var bra men mycket prålig.
Den var mycket proffsig. Resten av oss gjorde mycket råare saker.
Jag tänkte se första halvtimmen och se vad han gör.
Jag såg hela och kom till Francis och sa: "Han är otrolig. Se filmen."
Det var genast tydligt-
- att ingen rörde sin kamera som Steven Spielberg.
Andra regissörer hade en otrolig utrymmeskänsla.
Orson Welles och alla förstod sammansättning.
Sättet som Spielbergs kamera gled genom en scen-
-och slutade nånstans-
- där den förändrade eller ökade scenens känsla...
...det var hans naturliga förmåga.
Vem vet var den kom ifrån. Det var hans egna teknik.
"Duellen" var en sammansättning med en gäckande intressant röd tråd.
Det okända hotet...
Alla har blivit omkörda av en idiot.
Man är lockad att köra ikapp och göra nåt elakt mot honom.
Han tog det och gjorde det till en allegori.
När ABC såg "Duellen" blev de mycket upphetsade-
- men i slutet, när lastbilen inte exploderar i ett eldhav-
- ringde George Eckstein och sa: "Bolaget är arga att lastbilen"-
- "inte sprängdes."
De sa åt oss att gå tillbaka till klippan-
- och spränga lastbilen. Jag sa: "Det gör jag inte."
Lastbilens död är så smärtsam.
Jag sa: "Jag fick lastbilen att dö sakta."
Oljan droppar från ratten som blod.
Däcket slutar sakta att snurra.
Fläkten går fortfarande men lastbilen är döende.
Det är lastbilens död. Det är det publiken vill se.
Brottslingen betalar för vad den gjorde mot mannen.
Jag vägrade. Jag vägrade spränga lastbilen.
För Steven var tv en intressant duk.
Han målade väl på den.
Han visste dock att duken inte var stor nog.
"SUGARLAND EXPRESS"
Han är en regissör som vet hur viktig filmningen är.
Steven regisserade "Sugarland Express" på ett nytt sätt.
Allt gjordes på plats.
Hälften av filmen utspelades i en polisbil.
Det var svårt att hålla det-
-levande med vinklar och allt.
- Jag ser en massa ljus. - Jag ser regin som kameraarbete.
Där ligger jag vid fronten.
Jag förbereder, ställer upp skådisarna-
- koreograferar scenrörelsen, får med kameran-
- kollar vart kameran ska och hur långt, sammansättning...
Jag tittar alltid på linsen. Jag väljer till och med ut linsen.
Hans styrka är att han instinktivt kan berätta en historia med bilder.
Ibland ser jag hans filmer på tv utan ljud-
-bara för att se bilderna.
Pauline Kael, en av världens mäktigaste filmkritiker-
-skrev i The New Yorker att Steven-
- hade gjort filmhistoriens mest fenomenala debuter.
Hon jämförde honom med Howard Hawks på grund av hans naturliga känsla.
Kael såg någon med en äkta filmkänsla i Spielberg-
- men sa även att hon inte visste om han hade det djup som krävdes.
Hon såg inga tecken på en filmkonstnär som Martin Scorsese.
Istället såg hon födseln-
-av en ny generation i Hollywood.
Det här är Martin Scorsese, skaparen av "Mean Streets".
Det här är Brian De Palma, lika högljudd som alltid.
Det här är George och Marcia Lucas och det här är Steven.
Fixa kameran.
Under 60-talet kom en stor förändring-
-i Hollywoods studiosystem.
De måste tjäna en ny värld-
-och hade även en ny frihet.
Plötsligt öppnades dörrarna för unga regissörer-
- med nya och till synes originella idéer.
Det var nästan som att komma objuden på en fest.
Folk var på väg ut och vi på väg in.
Vi var besatta av filmer-
-men såg det inte som en karriär.
Vi trodde inte att det lönade sig.
Det var George och Francis-
-och Marty och jag...
...och så hade vi Steven.
Vi kom från olika världar.
Ändå var vi förstås glada över att ha sällskap.
När vi träffades var det som ett regissörernas brödraskap.
George, rikta bordskameran mot...
Jag skjuter en boll mot linsen. Du tar upp den i sista sekund.
När jag fick vara med i "filmslynglarnas grupp"-
-kände jag mig som en i gruppen.
Vi hade mycket tur som var med om den tiden.
Kulturen konvergerade.
Det fanns filmmakare, konstnärer, musiker och artister.
- Det var en fruktsam tid. - Här i bilen sitter Amy Irving.
Brian De Palma presenterade oss när hon gjorde "Carrie".
De började ha sällskap. De var ihop och gjorde slut.
Sen blev de ihop igen.
- Här är Amy halvklädd. - Jag syr som vanligt.
Hon syr Stevens byxor så han ska vara redo för sin stora dag.
- Den kommer snart. - Knack knack.
- Steven var en nörd. - Världens herre!
En härlig nörd men ändå en nörd.
Han gillade inte sport, droger och rock'n'roll-
- men han var passionerad och entusiastisk.
Han älskade att prata film. Entusiasmen smittade av sig.
- Steven hade den första biltelefonen. - Det ringer.
Steven och jag brukade åka runt och ringa en tjej och säga:
"Vi kan väl ses?" Hon sa ja.
Då skulle vi stå parkerade vid hennes hus.
Det kan te sig ganska larvigt nu-
- men på den tiden var det ett mirakel.
Han var kul. Han var kul att vara med.
Jag heter Julia Child - den franska kocken.
Idag ska vi skära upp kalkon till Thanksgiving.
Vi kämpade alla med våra första fruktlösa försök-
- att komma in i Hollywoods etablissemang-
-men Steven jobbade ju hela tiden.
Steven har alltid varit en studions varelse och hans tankesätt-
- och metoder gick åt det hållet. Han blev en mästare på det.
Han hade tur att den sortens film som han hade mest känsla för-
- var den film som publiken hade mest känsla för.
Vi är i Scorseses kök och ska visa "Rymdens demoner".
Vi drogs alla till varann.
Vi hade en enda sak som förenade oss-
- en sorts galenskap, en besatthet av film.
Vi rådfrågade varann och kritiserade ogenerat varandras verk.
Så var det men vi tävlade ändå med varann.
Kom och se min film. Sitt här. Ljudet är bäst här.
Sen gjorde vi den andra mållös.
Alla måste göra ett bättre jobb för att imponera på alla-
- eftersom Marty hade gjort den filmen eller Francis den filmen.
Det blev som ett eldprov.
Man får en äkta grundval och förhoppningsvis ärlighet...
Kanske inte för ärligt...
George visade oss "Star Wars" för första gången.
Han hade inte lagt på effekterna.
Det var Andra världskriget i svartvitt-
- med produktionsfärgen från blåskärmen.
Han visade oss den och trodde att vi skulle kunna se den.
Det var en barnfilm. Det var inte det mina andra vänner-
-skulle tycka var mödan värt.
Steven var den enda som verkligen var entusiastisk.
- Han sa: "Den blir stor." - George sa: "Den blir nog en flopp."
Han var ledsen. Vi gick till en kinesisk restaurang efter filmen.
Brian ställde sig och började skrika:
"Vad händer? Jag förstår inte handlingen."
"Vilka är de? Vem är den håriga killen? Var kommer de ifrån?"
"Vad är det för sammanhang och bakgrund? Jag blir galen."
Brian skällde ut George. George satt där och blev röd.
George måste ha velat döda honom.
Men det förde nåt gott med sig.
Brian sa: "Du måste göra som i en gammeldags film"-
- "och starta filmen med en massa ord på skärmen"-
- "som går uppåt och talar om vad det är man tittar på"-
- "och vad man gör på bio och hur mytologin är."
"Berätta hur världen ser ut så vi kan njuta av filmen."
Det var den kända prologens födelse.
Steven hälsade på mig när jag filmade "Scarface".
Jag lät honom filma när colombianerna springer uppför trappan.
Hälsa på min lilla vän!
Vi filmade bara folk som blev skjutna i några veckor.
Vi hade alla stor respekt för varandras arbete.
Vi försökte bara hjälpa varann-
-när vi såg saker vi kunde förbättra.
Nu räcker jag över kameran-
-till vår nya regissör Brian.
Det var en usel svepning.
En usel svepning.
Han filmar mig i mörkret. Hur ska du kunna se mig?
Det var som i Paris på 20-talet.
Man sätter ihop en grupp av galna människor-
- som är kontroversiella och utkämpar samma kamp.
Senare ser man på det och säger: "Hur kunde hela"-
- "gruppen bli framgångsrik"-
- "och dominera filmindustrin?"
Hur blev det så? Vi var bara några knäppgökar.
Mycket handlade om kärleken till film-
- och att alla desperat gjorde film på alla sätt som gick.
"NÄRKONTAKT AV TREDJE GRADEN"
Herregud.
När man ser Stevens filmer-
- känns det som om man man sitter nära nåt mystiskt-
- oförklarligt och poetiskt. Man avnjuter enkla nöjen-
- som att bli skrämd, road och förbluffad.
Jag blev influerad av hur långt Stanley Kubrick-
- tog "År 2001 ett rymdäventyr" in i expressionismen.
Jag ville ta "Närkontakt" ännu längre.
Jag ville att publiken skulle säga: "Jag ser ett."
Jag visste dock inte om det skulle lyckas.
Det var riskabelt. Effekterna till "Närkontakt" hade inte använts förr.
Han filmade folket med en rörelsekontrollkamera-
- och fick kameran att röra sig, snurra, luta, vad man vill.
Sen finns det inspelat på kameran.
När Doug Turnbull, specialeffektschefen-
- går tillbaka till postproduktionshuset-
- kan han duplicera kamerans rörelse exakt.
När man sätter ihop bilderna passar de perfekt.
För första gången får man rörliga specialeffekter.
Innan måste man sitta där tyst och stilla.
- Rörelse skulle förstöra allt. - Så gör alla nuförtiden.
De skulle inte kunna göra filmer med effekter-
- om inte Steven och Doug redan hade provat sig fram.
I "Närkontakt" hade Steven satt mycket på spel.
Columbia Pictures var nära konkurs-
-och de satsade gården på filmen.
Bankirerna och Hollywood var på honom-
- med att visa att "Hajen" inte var ren tur.
Steven bar ett tungt ansvar på sina axlar-
- men han måste hålla sig till det han kunde-
- annars skulle det inte bli nån bra film. Han gjorde det.
På vinst och förlust gjorde han filmen han drömt om.
Som barn visade pappa mig Laurentiussvärmen-
- och visade himlen som ett ställe med otroliga underverk.
Eftersom det var en så vacker upplevelse-
- lovade himlen att om det skulle bli nåt...
...första möte mellan utomjordingar och oss-
- skulle det bara bli godartat och konstruktivt. Ett samtal.
När se kommer vet vi inte vad de kan tala-
-förstå eller ens se.
Steven fick idén att kommunikationen skulle vara ljud och ljus.
Först skulle matematik blir språket mellan intergalaktiska arter-
- men det blir en bättre känsla om vi pratade med musik.
Jag letar inte medvetet efter filmer med en andlig kärna.
Jag har en andlig del i mig som visar sig i mitt jobb.
Det enda som räknas är att jag undermedvetet-
- hittar saker som har ett inneboende trossystem-
-som ligger bortom vår förståelse.
"Närkontakt" var ett mer personligt yttrande-
-än hans två tidigare filmer.
Han skrev manus. Den betydde mycket för Steven.
Den kom från en film som jag skrev och regisserade som 17-åring.
Det var en berättelse om en mans första möte med ett ufo.
I "Firelight" fanns det faktiskt ufon som jag hade skapat.
Jag såg många filmer och hade en lista över dem i huvudet.
Genom att se filmer med effekter kunde jag lista ut det mesta.
Han hade på sätt och vis levt med "Närkontakt" sen han var barn-
-och hade en påtaglig vision-
- av hur det skulle kännas att se filmen.
Steven vill inte göra små personliga filmer.
- Han vill göra stora sådana. - Det är inte rätt.
Inte rätt.
Det är inte rätt.
Jag identifierade mig med besattheten Richard Dreyfuss kämpade med.
Jag var Neary i den filmen.
Vi har fyllt på med GM...
Nåt lockar hans fantasi att söka efter nåt-
- som han tror ska ge honom läkande svar.
Han måste genomgå ett kaos för att få klarhet.
Han var en konstnär som försökte nå fantasin djupt inom sig.
På sätt och vis är "Närkontakt" kanske...
Det är absolut den mest personliga film jag hade gjort.
Det handlade även om frigörelse från familjen.
Jag minns när vi flyttade till norra Kalifornien.
Jag kände att mina föräldrar inte hade det så bra.
En dag bröt pappa ihop. Jag hade aldrig sett honom gråta förr.
Jag stod i köket och var arg för att pappa inte var en man.
Han grät som en liten pojke.
Jag började skrika: "lipsill" åt honom så högt jag kunde.
Jag började skrika: "lipsill" tills de kastade ut mig ur köket.
Roy, lova att du åker.
- Din lipsill! - Stick härifrån!
Kom igen nu.
- Din lipsill! - Håll tyst!
Mamma gick från att vara lycklig-
-och älska livet-
-till att bli förtvivlad och sorgsen.
Mamma kunde gå in i vardagsrummet och spela Schumann och gråta.
Hon grät tills hon inte såg noterna.
Jag satt med henne, höll hennes hand och hon sa:
"Jag är så ensam här." Jag gick igenom samma sak.
Jag visste bara att pappa hade det bra där men att vi inte hade det.
När de sa att de skulle skiljas-
- visste jag inga detaljer. Jag visste bara att de skulle skiljas.
Under en lång tid ville jag inte veta.
Jag blev kär i en annan.
Jag var störtkär i Bernie Adler.
I efterhand undrar jag hur jag vågade.
Då brydde jag mig inte om det.
Allt handlade om att jag var olycklig.
Bernie hade varit pappas bästis och fasta punkt. Han var som en farbror.
Jag sa aldrig till barnen att hon stack-
-utan lät dem tro att jag stack.
- Varför det? - Jag skyddade henne. Hon var skör.
Det är hon fortfarande.
Jag trodde att jag skulle bli mindre sårad än hon.
Jag älskade henne fortfarande.
Pappa och min styvpappa var bästisar.
Mamma gifte sig med pappas bästis.
På det stora hela var det fult gjort. Det är verkligen illa.
Först som äldre förstod jag att det var svårt för pappa.
Steve trodde att pappa lämnade oss.
Under ett antal år pratade vi inte med honom.
Jag vet att Steve höll honom ansvarig-
-för att relationen gick fel.
Det var mitt livs värsta period.
Jag sa aldrig åt pappa att jag var arg på honom. Vi bråkade aldrig.
Jag avlägsnade mig dock från honom, inte han från mig.
Han ville ha kontakt med mig.
Jag begravde mig i arbete-
- precis som jag hade sett pappa göra de åren då han kom hem sent-
-och jobbade helger i Phoenix.
Jag blev min far. Jag blev arbetsnarkoman.
Jag tappade kontakten med honom.
Det höll i sig i 15 år.
Jag läste om dig idag. Du har bara gjort fyra filmer.
Jag hittade bara fyra filmer.
Du är inte Hitchcock med 50 eller John Ford.
Visst är det skumt att du är känd efter fyra filmer?
- Visst är det skumt? - Är det skumt?
Det är inte skumt att jag har regisserat fyra filmer-
- men det känns som om jag har regisserat längre.
Han steg in på spelplan så grandiost-
- precis som när "Hajen" steg in i världsmedvetandet.
"Närkontakt" var tio gånger större.
Steven var i färd med att uppfinna sig själv.
Han visste nog inte själv var han skulle hamna.
Som alla andra i den åldern-
- undrade han nog om han var så bra som han trodde-
-och han visade sig vara det.
Vad ska man göra efter "Hajen" och "Närkontakt"?
Ribban ligger på en viss nivå. Vad gör man då?
Man tränar upp sig och hoppar över igen.
Min första idé till "ET" hade ingen utomjording.
Den skulle handla om hur en skilsmässa påverkar barndomen-
-och traumatiserar barn.
Pappas skjorta.
Minns du hur han tog med oss på baseballmatcher-
-och på bio och vi lekte popcornkrig?
Filmen skulle handla om-
-att fylla ett ensamt barns hjärta.
Jag, människa.
Pojke, Elliott.
Den otrolig händelse det skulle krävas-
- för att fylla Elliotts hjärta efter att ha förlorat sin far...
Det skulle krävas nåt så otroligt som en utomjording.
Som filmmakare kan Steven skapa utomjordiska-
- nästan omöjliga scenarion men i en förortsmiljö-
- med riktiga familjer och riktiga människor.
Man kan få uppleva andra världar-
- yttre rymden, utomjordingar och osannolika scenarion-
- eftersom det är förankrat i människor och deras historier.
Han är en man från yttre rymden.
Vi för honom till hans skepp.
- Kan han inte stråla upp sig? - Greg, det här är verklighet.
"ET" var en amerikansk förortshistoria.
Jag kände bara till förorten.
Mina filmer från 70-och 80-talet-
-visade vad jag kände till.
Förorten var min tro. Familjerna samlas-
- ingen skiljer sig, ingen är arg på nån. Det var förstås fel.
- Du kanske bara inbillade dig. - Det kan jag inte ha gjort.
- Det var nog ett missbildat barn. - Missbildat barn.
Kanske en älva eller en pyssling.
Det var inget sånt, "Snorrekorre"!
Elliot, sätt dig!
Pappa hade trott mig.
Du kanske borde ringa pappa och berätta.
Det går inte. Han är i Mexiko med Sally.
Var ligger Mexiko?
Jag såg min barndom genom den familjen-
-och de fantastiska unga skådisarna.
När Steven jobbar med barn tar han fram en lekfull stämning.
Försök dra dig tillbaka. Håll i den här.
Det är inte som när nån pratar barnspråk med barn.
Han kommunicerar bara verkligen med dem-
-och de förstår direkt.
Nu vänder han sig mot dig och hans ögon öppnas.
Ge ET det där härliga skriket.
Säg repliken igen, jätteupphetsat: "Kommer de?"
Andas. Gör dig ivrigare.
- Betyder det att de kommer? - Nej. Gör dig ivrigare.
- Betyder det att de kommer? - Mer. "Betyder det att de kommer?"
- Betyder det att de kommer? - Ja!
Han måste vara lite pappa och lite kompis-
- men mest av allt var han en observatör.
Det var nog kul för honom. Han tyckte att barnen var kul.
Det är Halloween.
- Hej, älskling. - Hej, mormor.
Vänta, Drew. Det här är till dig. Det är ditt äpple.
Jag ville filma "ET" i rätt ordning.
Då får barnen ett sammanhang för jobbet de gör.
De vet att morgondagen kommer i morgondagens manus.
Igår var i gårdagens manus.
Det ger unga barn en säkerhet-
-i att de lever en historias liv.
Nu lägger de maskinen på hans bröst.
De ska chocka honom för att återuppliva honom.
När de chockar honom låter det mycket högt.
Det får dig att hoppa till och gråta ännu mer.
De lägger den på bröstet och trycker på knappen. Det smäller.
Mår du bra?
Får jag se? Torka av dockans ansikte också.
Tack.
I många år undrade jag varför alla gillade filmen. En dag förstod jag.
Inga människor på jorden är mer olika-
-än människorna och utomjordingen.
Kom.
Stanna.
Om Elliott, mamman, den lilla flickan-
- och forskaren alla kunde älska, förstå-
- återförenas med och skapa ett band till varelsen-
- så kan två människor på jorden det också.
Det var nog den underliggande innebörden som skymtade i filmen-
- och måste ha berört nåt. Det finns inte många filmer-
- som fortfarande älskas av alla 40 år senare.
Den talade till nåt-
-nån vilja att överskrida gränser-
-och nå andra människor.
Jag kommer att finnas precis här.
Adjö.
Det var en svår balans för en regissör-
- att pressa ett barn att göra en så dramatisk sekvens.
Man manipulerar dem ju till viss del.
Steven visste dock hur man som regissör skulle leda dem-
-till mörka ställen-
-men ändå hantera dem varsamt.
Barnen i Spielbergs värld må vara sårbara och olyckliga-
- men även mycket mäktiga och hjältemodiga.
Alla mina filmer med barn och deras historier handlar om vikten-
-av att hjälpa barnen-
- att ta kotroll över historien eller åtminstone över sina liv.
Steven ser intuitivt på världen-
- genom en oskyldig "lins". Det gör barn naturligt.
Det var den linsen han tog-
- och använde till att berätta historier.
Nåt intressant jag har läst om dig var en rubrik som löd:
"Steven Spielberg gör film och tjänar pengar medan han växer upp."
Han är ett stort barn. Ser du dig själv så? Är det vettigt?
Det är vettigt. Man måste förstå hur man definierar ett stort barn.
Är det ansvarigt eller oansvarigt?
Jag tror att man måste ta ansvar-
- men man får inte förlora sitt barnasinne.
Det håller en ung och behåller en kontakt.
Det får en att le.
Jag vet inte hur det är att bli vuxen.
Jag kände mig upprymd efter både "Hajen" och "Närkontakt"-
-och tänkte göra en komedi.
Om de lyckades, varför skulle jag inte kunna göra vad som helst?
Jag har humor och skrattar åt roliga filmer.
Varför inte prova att göra en komedi?
Jag kände mig ganska osårbar.
Jag försäkrar er om att inga bomber kommer att släppas här.
Bob Zemeckis och Bob Gale skrev ett bra manus.
Jag tog humorn och budgeten till bristningsgränsen.
Jag ville få spränga saker och få publiken att skratta.
Att göra 1941 var dock som ett krigsbrott.
Alla sågade den.
Jag blev helt förkrossad.
Det var känslan av ett misslyckande, den kalla tomheten-
- då allt som påminner en om filmen gör en illamående-
- och man bara vill sticka huvudet i sanden.
Under det kommande året gömde jag mig mycket.
Min vän George Lucas räddade mig.
George sa: "Vad ska du göra härnäst?"
Steven sa att han ville göra en James Bond-film.
George sa: "Jag har nåt bättre än Bond."
Det handlar om en arkeolog som letar övernaturliga artefakter.
Steven sa: "Underbart. Vi gör den."
Han är ingen vanlig hjälte.
Han är inget halvfabrikat som blir en drömhjälte.
Under allt är han mänsklig.
Det gjorde att publiken tog Indiana Jones till sig.
- De försöker nog döda oss. - Jag vet, pappa!
Det är nytt för mig.
Det händer mig hela tiden.
Det är en äventyrsfilm full av spänning.
Det är en drömmares underhållning.
Det skulle bli en b-film.
B-filmer är kul eftersom de inte tar sig själva på allvar.
De görs snabbt och slarvigt.
Man fuskar där man kan för att spara pengar.
Man struntar i att det inte blir "Lawrence av Arabien".
Vi tog den till studiorna och insåg inte-
-att Steven inte hade nåt bra rykte.
Han höll aldrig budgeten eller tiden.
Varenda studio sa nej.
Några sa till och med: "Vi gör den men med en annan regissör."
"Steven kan inte göra den för 20 miljoner."
Steven sa: "Jag lovar dig."
"Om den ska kosta 20 miljoner så gör jag den för det."
Mina tre spräckta budgetar på "Hajen", "Närkontakt" och "1941"-
- lärde mig spara. Det hjälpte i "Jakten på den försvunna skatten".
Han måste visa att han kunde men ville inte heller svika mig.
Det var ingen studio. Vi gjorde den.
Fredagskväll. Lyckas vi inte nu så förlorar vi scenen.
Förlorar vi scenen så blir det ingen film.
Blir det ingen film så sitter vi i skiten.
George sa: "Om du ska regissera så måste du ta i hand och lova."
"Om den slår så gör du två till."
Det var ett fantastiskt samarbete.
- Pappa! - Vad?
- Pappa. - Vad?
Hoppa mot eldstaden!
Indiana Jones-filmerna handlade alltid mest om film.
De följde vissa filmmallar vilket tillät dem vissa larviga saker.
"Indiana Jones" hade nåt som jag älskade.
Harrison föll från en klippa och vännerna trodde-
-att han var död och kikade ner-
- och Harrison kom upp utan sin hatt, eftersom han föll från klippan-
- och en mystisk vind blåser in hatten i bild.
Filmerna gjordes för en viss publik.
De gjordes för de som gick och såg film.
De gjordes för att underhålla men kunde även bli känslosamma.
De kunde även bli klyftiga på vissa ställen...
...men de måste underhålla.
Steven och George kom på hur man använde filmmakeriet-
- till att underhålla publiken på ett sätt som få andra regissörer har.
I filmens 100 år långa historia har en regissör-
- bara en, tjänat en miljard dollar, Steven Spielberg.
Steven är historiens mest kommersiella regissör-
- och det är nog för att han förstår hur biograferna-
- kan ge publiken en känslomässig respons.
Det är tveklöst så att tanken på att göra filmer som blev fenomen-
-tilltalade Steven mycket.
Det gav olika resultat. Vissa hatade honom.
Vissa sa att han hade förstört filmen. William Goldwin skrev-
- att kioskvältarna, Steven och George Lucas hade förstört Hollywood.
Vissa såg Spielberg som en hämmande kraft. Han skapade-
- en tom verklighetsflykt som skulle förändra filmen.
När marknadsförarna kom till studiorna på 70-och 80-talet-
- var det klart att de såg dollartecken.
Det lastar jag inte Spielberg för.
Kolla på Pauline Kaels första omdöme.
Hon sa att han var en fantastisk underhållare-
- som hade en känsla för vad publiken ville se.
Varför be om ursäkt för nåt sånt?
Kan du svara på vad en annan regissör sa?
"Steven Spielberg kan inte jämföras med Mike Nichols och Barry Levinson."
"Underhållning har sin plats"-
- "men den ska inte blandas ihop med kvalitet eller prisat filmmakeri."
Ibland tycker jag att såna uttalanden är pretentiösa i sig.
De insinuerar att konst är allvarligt och inte kan vara...
...inte kan beröra en eller cykla förbi månen med ET.
Det kan inte vara konst.
Om man gör såna filmer som spelar in så mycket som hans filmer...
Om man gör underhållning kommersiellt-
- eller nåt folk gillar som är normal underhållning-
- så tror jag att det möts med misstanke.
Hur ska vi kunna ta dig som en seriös konstnär?
Kom igen, tjejen. Jag väntar på dig.
Skär du mig så dödar jag dig.
Jag sökte efter ett nytt sätt att se mig själv på.
Om jag inte medvetet velat avvika och bevisa nåt-
- inte bara för mig själv utan för andra-
- hade jag inte valt "Purpurfärgen" som nästa film.
Det var min första mogna film som tog upp ett viktigt mänskligt ämne.
Jag fyllde 40 och såg lite mindre optimistiskt på livet.
Det skulle bli en klargörande resa som jag var villig att göra.
Jag har fått kämpa hela livet.
Jag måste kämpa mot pappa och mina farbröder.
Jag måste kämpa mot mina bröder.
En flicka är inte säker i en familj med män-
- men jag trodde aldrig att jag skulle behöva kämpa i mitt eget hus.
Jag älskar Harpo.
Det ska gudarna veta-
- men jag dödar honom om han försöker slå mig.
Det var stort att Steven ens ville jobba med det här materialet.
Man jobbar i ett område där folk blir arga om man gör fel.
Han ville inte bara visa afroamerikanernas värld-
-utan även matriarkens värld-
- där patriarkatet förtryckte med våld.
Jag tror att han ville tänja på sina gränser på ett nytt sätt.
Han pressar sig själv framåt men inte för långt-
-före publiken eller sitt eget tycke.
Han frågar aldrig hur jag mår.
Han frågar aldrig om mig. Han lägger sig bara på mig och gör sitt.
Gör sitt? Gör si...
Miss Celie, ni låter som om han bajsar på er.
Det är så det känns.
Jag fick problem med en massa kritiker-
- som inte gillade att jag fjärmade mig från Shug och Celies kärlek-
- och att scenen när Shug Avery visar Celia-
-sin vagina i en spegel, inte är med.
Det hade förändrat känslan i hela filmen.
Jag hade inte karaktärerna helt nakna som i boken.
Det kunde jag ha gjort tio år senare.
Jag var lite timid och generad. Jag var inte rätt man för det.
Steven berättade historien som Alice skrev-
- och försökte komma åt den ur sitt perspektiv.
Han kunde aldrig ha gjort det som Alice gjorde i boken.
Boken uppskattades för att den var rå och realistisk-
- och han var inte känd för att vara något av det.
Han bad om det som ens tog i den med tång.
Ingen ville att Spielberg skulle bli en rå filmmakare.
Det var inte hans känsla.
I "Purpurfärgen" var dock färgerna exakta.
Scenerna hade byggts upp från grunden som han ville ha dem.
Filmen känns så falsk och så "Disneyaktig".
Han ville göra filmen vackrare än den var i boken. Det var typiskt Steven.
Han vill göra så med allt.
Han vill göra så med livet.
Jag ska få barn och det barnet kommer att förändra mitt liv.
- På sätt och vis har det redan det. - Är du nervös?
Jag är inte nervös alls.
Det är det bästa som har hänt mig och Amy.
Vi kan knappt bärga oss.
Amys och mitt öde var att föda Max och det var så vackert.
Innan dess visste jag nog inte vad ett liv var.
Jag trodde att livet började med...
..."action" och sen "bryt".
Efter att mamma och pappa skilde sig tänkte jag göra mitt bästa-
- för att inte skiljas om jag gifte mig nån dag.
Det gjorde jag förstås.
En skilsmässa är alltid smärtsam-
- särskilt för mig som är ett skilsmässobarn.
Jag vet hur det känns.
Det kändes hemskt att Max måste gå igenom det.
- Mitt plan! - Jamie!
Mamma?
"Solens rike" handlar om en pojke som växer upp i Shanghai-
- och separeras från sina föräldrar under den japanska invasionen.
- Mamma! - Jamie!
Han genomgår en oerhörd förvandling-
-och mognadsprocess.
Jag använde min styrka-
- att ta krigets grymma verklighet och se den ur ett barns ögon-
- och särskilt genom det här barnets ögon.
Den baserades på JG Ballards upplevelser i ett japanskt fångläger.
Jim var en vilsen pojke som försöker hitta sin plats i världen.
Det är en film om att växa upp för snabbt och lämna allt-
-som hållit en säker.
När inget håller en säker-
- måste man bli en överlevare som alla andra och växa upp mycket fort.
Det är en otrolig film om barns motståndskraft-
- om en otrolig överlevare som lyckas vara starkare-
-än några av de vuxna omkring sig.
Den görs i en traditionell episk filmmakaranda.
I sportarenan i slutet där alla varorna-
- alla de stulna sakerna finns... Surrealismen i det...
...och hur det får en att känna just där och då...
Man får känslan av att hela världen och civilisationen har gått under.
Då kommer nåt oroande nog ännu vackrare.
Det är ljuset från atombomben.
Det är som en själ som går vidare till nästa liv.
Mrs Victor.
Det är mycket poetiskt och mystiskt.
Det var krig och död och verkliga hemskheter-
- och det var som slutet för Spielbergs barns oskuldsfullhet.
Det var en fantastisk film men för mig-
- blev den onödigt mjuk eller sentimental.
Jag vet inte varför men han gillar den känslan. Det är en del av honom.
Då avfärdades han inte riktigt av folk men de var skeptiska.
"Ska han bli seriös? Ska han göra seriösa filmer?"
Det är en hemsk sak att säga om en konstnär.
Det sårade honom.
Ingen konstnär vill nog bli stoppad i ett fack-
- som om andra människor bestämmer vilka de är.
När Steven började utforska andra mer allvarliga berättelser-
- var de mycket ovilliga att låta honom göra det.
Det var som: "Hur vågar du, Steven Spielberg?"
Vi har bestämt att du göra såna här filmer så varför vill du göra andra?
Han gör inte så intellektuella filmer-
- men Steven kanske hade filmerna som språngbräda.
Han visste inte vart han skulle-
-men han tränade nog upp musklerna-
- för att känna att han fick ta sig dit.
I mitt första minne ligger jag i en barnvagn på väg nånstans.
Mormor och morfar var med mig.
Vi gick in på ett underjordiskt ställe.
Det satt en röd lampa ovanför ett dörrpar.
Jag minns att jag kom allt närmare den.
En massa gamla män, bara män, mässade nåt.
Den röda lampan var det eviga ljuset, Ner Tamid. Det är mitt första minne.
- Tror du på Gud? - Ja.
- Berätta om det. - Det kommer från mina andliga...
...inte ens andliga utan religiösa rötter och min familj.
Mina far-och morföräldrar hade ett starkt inflytande över mig.
Min morfar Fidel spelade gitarr och sjöng på jiddisch och ryska.
Mormor Jenny lärde ungerskt folk från koncentrationsläger engelska.
Vi var ortodoxa. Jag uppfostrades ortodoxt.
Traditionen var en stor del i min familj-
- och religiösa läror och hebreisk skola-
- och bar mitzvor för mig och mina systrar.
Vi bodde dock alltid i områden utan judar.
Då var det en stor kulturell skillnad mellan judar och icke-judar.
Jag minns att det en gång stod barn utanför-
- och sjöng att familjen Spielberg är smutsiga judar.
Jag upplevde ett utanförskap-
- och att jag blev retad och diskriminerad.
Jag ville bara passa in och som jude gick det inte.
Morfar kom och bodde hos oss i en vecka.
Jag lekte på framsidan sju hus bort. Farfar ställde sig på trappen-
- och ropade mitt hebreiska namn Schmul så högt han kunde.
Mina vänner frågade: "Menar han dig? Det är ditt hus."
Jag förnekade genast att det var jag.
"Han måste ropa på nån annan. Heter du Schmul?"
Mina vänner skrattade. "Schmul, vad är Schmul?"
I bakgrunden hörde man farfar ropa Schmul med rysk brytning.
Steve ville inte vara jude.
Han ville inte vara jude eftersom det gjorde oss för olika de andra.
Familjen där pappa visste bäst var nåt lånat som han längtade efter.
Jag började förneka att jag var jude.
Jag förnekade allt jag hade accepterat som barn.
Jag ville inte acceptera det om det gjorde mig utstött.
Jag skämdes för mig själv.
Jag skäms fortfarande för mig själv-
-när jag tänker på den långa tiden-
-när jag inte ville vara jude.
När jag först träffade Kate-
-hände nåt som bara händer på film.
Det är en hemsk klyscha men jag hörde klockor ringa.
Det var faktiskt kärlek vid första ögonkastet.
Katie kändes självsäker och gjorde mig säkrare.
Vi förstod varann perfekt.
Vi kunde prata om allt och jag kunde inte sluta tänka på henne.
Kate steg in i min värld och mitt liv-
- med en djup fascination för judendomens traditioner och historia.
Hon ville gifta sig med mig som jude-
- och konverterade till judendomen innan vi gifte oss.
Hon kände det som att hon kom hem.
Hon kände det som att hon hörde hemma där.
När hon studerade judendomen drog hon med sig Steve tillbaka.
Kate gav Steven nåt jag inte tror att Steven trodde att han kunde få.
Hon var så hängiven tanken på en familj-
-i sin renaste form-
- att det inte bara gav honom en lycka han inte trodde att han kunde få-
- utan även bidrog till hans utveckling som konstnär.
1982 gav Sid Sheinberg mig boken Schindlers List att läsa.
Han såg det som mitt öde att göra filmen.
Han ville envist se till att jag läste den och inte gav upp.
Han var nog rädd att göra den.
Han hade boken i tio år innan han var redo att göra den.
Om man pressade honom sa han: "Jag vet när det är dags."
Sen blev det dags.
Första dagen kom vi till Auschwitz portar vid 05:30.
Det var bitande kyla-
- och hundratals statister stod klädda i de hemska randiga pyjamasarna-
- och det fanns tyska vakter och schäfrar, hemska hundar.
Inget kunde ha förberett mig på Auschwitz.
Inget kunde ha förberett mig.
Jag ville filma där det verkligen hände. På rätt platser.
När jag kom till Polen insåg jag att jag lekte med elden.
Han var som om han hade blivit skinnflådd.
Han var så sårbar och vankade av och an.
Jag såg hur viktigt filmens ämne var för honom.
Han berättade sin familjs historia-
- hans stams. Jag förstod hur tungt ämnet var för honom.
Jag sa till teamet: "Det är ingen dokumentär men vi dokumenterar"-
- "sånt som hände där ni står."
Jag sa även: "De av oss som är judar"-
- "skulle aldrig ha kunnat stå här år 1943."
Det kunde inte bli en vanlig film-
- och kunde inte likna nåt jag nånsin regisserat förr.
Jag måste hantera materialet och platsen med vördnad-
- och jag måste göra produktionen mycket stillsam.
Vi filmade på helig mark.
Överallt i Krakow kändes det som om vi filmade på en kyrkogård-
- och det förändrade hur jag såg på bio.
Filmen skiljer sig från allt jag nånsin gjort innan.
Jag försökte göra den utan fina trick, linser och kranar.
Jag försökte ta alla redskap med vilka jag hade gjort-
- så många av mina filmer och kasta bort dem.
Jag hade aldrig använt handkamera men nu ville jag det-
-i "Schindlers List".
För allas skull ville jag skapa en känsla-
-av att vi faktiskt var där.
Adjö, judar!
Jag undrar om synagogan är en bra bakgrund-
- eller om parken är bra. Det här är intressant.
Steven sa: "Det känns som att göra min första film."
"Jag gör inga bildmanus." Det gav honom nog en adrenalinkick.
Jag har aldrig känt sån energi och sånt fokus.
Han verkar andas bio.
Han är ingen intellektuell regissör.
Han känner saker intuitivt och känslomässigt.
Han var som en abstrakt målare med sin duk-
-och en palett med otroliga färger-
- men inte visste vilken färg han skulle börja med.
När han väl valt en färg trampade han gasen i botten.
Ibland sprang han faktiskt med kameran-
- eftersom han filmade mycket själv med en handkamera.
Han sprang fram och tillbaka och sa: "Kom igen, följ med, snabbt"-
- medan han fick en idé. Vi sprang efter honom och sa: "Vad?"
Han blev inspirerad. Han såg nåt.
Som karaktärer och skådisar kämpade vi med det ofattbara.
Vi tog ett steg i taget-
- när vi som Elie Wiesel säger "berättade historien".
Vi axlade skådiskrigarens mantel om ni vill se det så.
Om man mjukar upp och gör allt sentimentalt-
- lindrar man smällen som publiken måste känna och däckas av.
I ghettoscenen visste jag att jag måste verka för berättelsen.
Jag kunde mina repliker men var chockad. Jag spelade inte.
Det vackert iscensatta kaoset går varken att kopiera eller glömma.
Oskar Schindler var sällskapssjuk.
Han var en andra klassens affärsman och en skum figur.
Han trivdes i stan, älskade kvinnor och sprit och var en livsnjutare.
Sån var han. Han gjorde en extraordinär sak.
Han räddade över 1100 judiska liv.
Det låg nåt oförklarligt mystiskt över hans karaktär.
Man kunde inte förstå varför han gjorde som han gjorde-
- men vi lät publiken fundera på det själva.
På den tiden rökte jag.
Steven röker inte men visade hur man rökte i närbild.
Han sa: "Titta på bordet. Du ser tre högt uppsatta nazister."
"Ta ett bloss på cigaretten. Nej, gör det igen."
"Behåll fingrarna där. Ta ett bloss. Låt röken ringla upp längs ansiktet."
"Gör det igen."
"Ta nu bort handen mycket sakta."
Han sa hur jag skulle andas.
Jag berättade det för Ben Kingsley samma kväll.
Jag sa: "Ben, om varje scen blir så så blir jag en marionettdocka."
"Jag vill inte bli en marionettdocka. Jag är 41."
Jag minns att Ben sa: "En stor dirigent"...
... "behöver en stor solist."
Lita på det.
"Gör som han säger. Kämpa inte emot." Det var det jag gjorde.
Jag öppnade mig för Steven.
Pappa sa ofta att man behöver tre saker i livet:
- en bra läkare, en förlåtande präst och en smart revisor.
De första två har jag aldrig behövt-
-men den tredje...
Itzhak Stern var den karaktär jag liknade mest... som jag såg det.
Herregud! Låtsas bara.
Jag sa till Ben: "Du är Oskar Schindlers samvete."
Du är även fönstret som får mig att förstå Oskar Schindler.
Jag försöker tacka dig.
Jag menar att jag inte hade klarat det utan dig.
Allt jag ser av Schindler beror av hur du ser på honom.
Varsågod.
Mycket få regissörer respekterar stillhet lika mycket som Steven.
Han fångar varenda gest man gör framför kameran och använder den.
Han har en stark intuition för det äkta och närvarande.
Han ville undvika nazistklyschor.
Vad gäller skådespelet förstod jag det redan första dan-
- som att Amon har hosta "ursäkta"-
- och att han fick mänskliga brister... såna detaljer.
- Sir har ni några frågor? - Varför är taket nere? Jag fryser.
Det finns film och skådespelartrick för att visa att nån är ond.
Han ville nog bara säga: "Han gör sitt jobb. Ni bestämmer vad ni tror."
Jag har en idé. Kan vi belysa bara munnarna.
Jag tänkte just säga... Han... Nej han.
Jag vill belysa ovanifrån så vi får skuggor här.
Jag vill bara försäkra mig om att vi inte är övertydliga med-
- att karaktären är ond genom att belysa uppifrån.
Allt i vårt medium rör ljus och skuggor...
...hur filmfotografen belyser skådisarna och scenen.
I "Schindlers List" var Amon Goeth alltid vackert belyst.
Han var vackert belyst framifrån.
Han var tydlig. Han var inget mysterium.
Man måste inte förstärka hans ondska med belysning.
Oskar Schindler var en vilsen person.
Han kom till Polen för att tjäna pengar.
Det var alltid glamoröst men alltid skuggigt.
Under filmen fick han mer ljus framifrån. Skuggorna försvann.
Det sägs att ni är god.
Han lär sig mer om vem han är.
Den lilla flickan i rött var äkta.
Schindler satt på hästryggen och såg folk arresteras.
Han såg en liten flicka i röd kappa.
Trots massakern såg han bara flickan som gick längs gatan.
Han kunde inte slita ögonen från henne.
Han undrar varför hon inte togs som alla andra.
Svaret var att hon skulle tas-
- kanske inte snart men hon skulle inte överleva.
Under stängningen av gettot-
- när de lastade folk på lastbilar och sköt gamla lämnade de henne ifred.
På nåt sätt blev inte det tydligaste målet gripet.
Det handlade mindre om vad som ändrade Schindler-
- och mer om att världen blundade för Förintelsen-
- och det industrimässiga massmordet.
De hittar på det här som om jag inte hade nog att göra.
Jag måste hitta och bränna varenda trasa som är begravd här.
- De skickar alla till Auschwitz. - När?
Så fort jag kan fixa transport.
Kanske 30-40 dagar. Det blir nog kul.
Den lilla flickan i rött symboliserar Förintelsen...
...och all dess ondska. Ingen gjorde nåt åt det fast de kunde.
Jag satte ihop en scen som var känslomässigt jobbig.
Steven kom in den kvällen. Vi åkte ut till där han bodde.
Jag börjar visa scenen och han tittar.
"Vänta, Mike. Jag klarar det inte."
Han gjorde så här: "Jag klarar det inte."
"Det är för svårt." Sen stack han.
Jag minns att jag kom hem och bröt ihop.
Kate var ofta på inspelningen med mig. Vi grät ofta tillsammans.
Hon höll mig igång under hela produktionen.
Vi var i Krakow i fyra långa månader.
Känslomässigt sett var det den svåraste filmen jag nånsin gjort.
Filmen handlar inte om Förintelsen med stort F.
Det är ett speciellt fönster till det förgångna.
Nu har en konventionell regissör gjort en film-
-som äntligen når en stor publik-
- inklusive folk som kanske aldrig har hört ordet Auschwitz.
Efter tre fjärdedelar av filmen fick Steven en idé om slutet.
Han ville att vi skulle flyga till Jerusalem.
Vi skulle filma en scen vid Schindlers grav.
Jag ville ha flera bevis i filmen-
- som visade att den här historien faktiskt har hänt.
Det var modigt gjort. Det här är de äkta människorna.
SCHINDLERJUDARNA IDAG
Det var en central händelse i Stevens liv.
Han insåg att han inte kunde ta vinsten från filmen.
Han ville ge något tillbaka-
- och grundade det som blev Shoah-stiftelsen-
- som dokumenterade den muntliga historien-
- och fångade den så att folk inte fick glömma den.
Shoah-stiftelsen är ett försök att höra ekon av förlorad historia.
Den är kopplad till honom som berättare. De ligger i hans dna.
Han har tusentals vittnesmål-
- inte bara om Förintelsen utan även om Rwanda och Bosnien.
"Schindlers List" har skapat ett otroligt legat genom Steven.
TILL MINNE AV DE ÖVER SEX MILJONER JUDAR SOM MÖRDADES
Upplevelsen att göra "Schindlers List" fick mig att försona mig med-
- alla egenkära, strålande anledningar till att jag gömde mig-
-för min judendom.
Den gjorde mig stolt över att vara jude.
1993 vann "Schindlers List" en Oscar för bästa film-
-och Spielberg för bästa regissör.
Det finns perioder i filmmakeriets historia-
- där händelser kolliderar och skapar nåt nytt.
- "Jurassic Park" var en sån. - Håll den där!
Det var början på den digitala eran där huvudkaraktärerna var digitala.
Ingen hade gjort det förr.
Steven sa: "Jag vill ha nio meter långa dinosaurier i scenen"-
- "som skådisarna kan interagera med och de ska kunna springa."
Vi skulle ha minst 60 panoramascener med minst 60 hela dinosaurier-
-som inte fick se mekaniska ut.
De måste springa, agera och vända sig som äkta.
Först pratade jag med protesexperter-
- och folk från nöjesfält för att kolla hur vi skulle göra.
Alla sa: "Vi kan bygga dem men de kan inte springa."
Jag sa: "De kan inte springa." Steven sa: "De måste."
- Stressteamet, gå in. - Gå in.
Vi utvecklade en massa saker.
Samtidigt ringde Dennis Muren mig-
- och sa: "Jag jobbar med nåt på datorn som kan vara otroligt."
Släpp ner...
Vi flög till ILM och gick in på ett kontor.
De hade en dator och Dennis sa: "Titta här."
Han tryckte på en knapp och en dinosaurie sprang.
Allt finns i datorn utan modeller och kameror.
Det var som nåt ingen hade sett förr.
Det var som första gången man insåg att: "Herregud..."
- Herregud. - Herregud, de var där.
Det här är framtiden. Jag trodde inte mina ögon.
Jag kunde inte tro det. De var levande. De var äkta.
Det var så spännande. Vi hoppade upp. Vi hade aldrig sett nåt liknande.
Jag överdriver inte men det var som när filmen fick ljud.
Det var ett nytt verktyg som man visste skulle bli enormt.
Det var ett enormt experiment.
Det var galet att se deras hjärnor arbeta medan vi jobbade-
- och justera en bild och hur ivrig Steven blev.
Man fångas i drömmarna han bygger och i magin.
Under scenerna när vi först ser dinosaurierna-
- filmar han mig och säger: "Jeff, du ser den. Titta på den."
"Fortsätt filma. Är den äkta? Är det ett trick?"
"Du börjar skratta utan anledning. Skratta mer. Så där ja."
"Nu är du förundrad igen och är helt stilla."
"Jag har vad jag behöver. Nu går vi vidare."
Han vet exakt vad han behöver.
Vapen, ansikten, vapen, ansikten och höger till Bob.
"Jurassic Park" varnar oss.
Vi står på jättarnas axlar och skapar nästa stora grej-
- men vi tar inte ansvar för våra skapelser.
Det är en gammal nött science-fiction historia.
Den lockade upp Godzilla ur djupet.
Man leker med atomkraft och då kommer Godzilla.
Många mörka trådar i "Jurassic Park" handlar om Pandoras ask.
Genmanipulation visar sig inte vara filmens enda ämne.
Den digitala revolutionen tar sig över staketet.
Det öppnade en ny värld av berättande.
Man kan göra vad man vill.
Man begränsas inte av plast, metall, gravitation eller nåt annat.
Kan man tänka sig det kan man göra det.
Det var helt klart slutet på en era och början på en annan.
Steven är mästare på att lägga in effektscener av en anledning.
De ska föra berättelsen framåt-
- och göra den till en ny resa som man aldrig har sett förr.
Det kan vara ett rymdskepp, en dinosaurie eller ett ufo.
Det kan vara en röd kappa som nån har i en svart-vit scen.
Det är en del av det emotionella landskapet i hans berättelse.
Jag har aldrig i en Spielbergfilm känt-
- att tekniken förstör berättelsen. Det är svårt att få till.
De stunder som ska kännas spontana och äkta på duken...
200 pers är med. Hälften skapas ett halvår efter-
-och hälften ett halvår innan.
Man visste inte att "Jurassic Park" skulle funka.
Den hade kunnat bli en katastrof-
- men det var rätt mängd iver och rädsla för Steven.
Att göra en film måste skrämma en lite annars gör man inte sitt bästa.
"Schindlers List" skulle självklart bli film.
Det var en tre timmar lång svartvit film om Förintelsen.
För Universal var det helt galet.
Vem ger den filmen grönt ljus?
De datoranimerade dinosaurierna var en ännu större risk.
Man säger: "Jag satsar hela mitt rykte som fantasyfilmmakare"-
- "på datordinosaurier."
"Jag riskerar även min trovärdighet som konstnär."
"Jag ska försöka göra det på 12 månader."
De verkar självklara nu men det fanns inga garantier.
Det måste ha varit en mycket läskig period.
Man satsar ju alla sina marker.
Det gick förstås bra för Steven.
Det gav honom det mest konstiga och framgångsrika år en regissör haft.
Det här är mitt bästa tekniska mästerverk, Schpiel-Borg 2000.
Jag la mycket pengar på den.
Din lekkamrat, Pinky, är en avancerad cybernetisk klon-
- av en av Hollywoods mäktigaste figurer.
Om hans försäljningssiffror stämmer så kan han bli världens härskare.
Steven är världens mest kända regissör.
- Lyssna. - Vad?
Steven, du har gjort så många filmer. När ska du göra den största?
- Hur menar du? - En som funkar för publiken.
Mr Spielberg.
Han är mäktig inom filmbranschen.
Han har ett företag, finansierar, producerar och regisserar.
En filmmakare kan inte få nån bättre producent än tidernas bästa regissör.
Han hjälper unga förmågor upp. Det är en otroligt lång lista.
Han är även stor inom tv-branschen.
Han öppnade en restaurang: "Dive Submarine Sandwiches".
Han gör 27 saker samtidigt och tycker inte att det är nåt märkvärdigt.
Hur mycket kan en enda människa göra?
Han har sagt: "På buffé vill jag ha för mycket mat på tallriken."
Han vill producera en film, förbereda en och redigera en.
Han har många kanaler.
Själv har jag en lista: "Byta lampor" och det var den veckan.
Han får mycket gjort.
Tre av Hollywoods rikaste och mäktigaste underbarn-
- gick idag ihop för att grunda en filmstudio-
- Hollywoods första oberoende studio på nästan ett halvt århundrade.
DREAMWORKS KALIFORNIEN HÄR KOMMER JAG
Jag tror inte att Steven är rädd för nåt.
Han är alltid redo att göra nåt nytt.
Ingen kan ta in så mycket information och vara på så många platser så lätt.
Det brukade göra mig galen om ett-
-manus kom som vi alla väntade på.
Jag lyckades aldrig åka hem och läsa det innan honom.
Att vara så talangfull och framgångsrik-
- på ett nästan mytologiskt sätt... Man tappar hakan.
Ofta inkorporerar folk framgången i sin personlighet.
De känns självgoda. Steven är tvärtom.
Steven är som en som jobbar för Steven Spielberg.
Haj!
En härlig dag är för mig en då jag är med min familj.
Jag blundar. De badar i poolen och jag hör deras röster.
En gång till, Theo. Den var bäst.
Jag trodde aldrig att jag skulle få en stor familj. Det överraskade mig.
Kate trodde det inte heller.
Vårt livs naturliga evolution var en gåva.
Jessica är min äldsta. Sen kommer Max, sen Theo-
- sen Sasha, sen Sawyer, sen Michaela och sen Destry.
Kate är min livskraft.
Hon är så ärlig och medveten om världen.
Jag tror att äktheten i filmerna jag gjorde-
-efter att ha träffat Kate-
- kom från att jag fick en verklighet som överträffade sagan.
- Starta kameran. Sätt igång. - Action!
Jag har nekat till många framgångsrika filmrättigheter-
- som jag för tio år sen hade tagit direkt.
Det var dock inte det arv jag ville ge mina barn.
SJÄTTE JUNI 1944
Steven ville att "Rädda meniga Ryan" skulle bli en ny sorts-
-känslofull och personlig krigsfilm.
Vi visste inte att Omaha Beach skulle vara som den var.
Han beskrev inget för oss.
Han använde vår förvirring, panik och rädsla.
Han fångade vår äkta chock, förvåning och tomhet.
Skillnaden mellan att stå där innan scenen-
- och att säga: "Hej, är du redo? Du kan väl simma?"
"Det måste du. Det är en Spielbergfilm." Så pratade vi.
Då började det. Alla de krafter som fysiskt filmmakeri har släpptes loss.
Över kanten!
Jag försökte sätta publiken så nära upplevelsen det gick.
Publiken skulle aldrig känna sig säker.
Om man lyckas göra det avståndet kortare-
-så blir publiken karaktärerna.
I "Rädda meniga Ryan" förstod Spielberg hur uttrycksfullt ljud var.
Man hörde kulorna vina.
Man hörde dem träffa köttet och förstöra kropparna.
Man kände hur det är när öronen ringer och man är helt vilsen.
Scenens intensitet och att man var mitt i den-
- även på riktigt är nåt som aldrig tidigare har visats på film.
Jag bestämde mig för att filma hela Omaha Beach-scenen i ett svep-
-utan att veta vad som kommer.
Mina kameramän skulle vara spontana och filma vad de ville-
- precis som en dokumentärfilmare gör.
I 27 dagar tog vi stranden meter för meter, som filmmakare.
Mamma!
"Rädda menige Ryan" avslöjade vissa sanningar om krig-
- som folk inte lär sig i böcker. De lär sig dem inte i dokumentärer.
I toppen av sin karriär gjorde han nåt som ingen annan kunde.
När vi talade om filmen sa han:
"Jag vill gärna filma kulsprutefästet i radartornet."
Han hade en karta i huvudet.
När vi kom dit fick vi ett problem.
Solen stod fel.
Steven trodde att scenen låg så här men den låg så här.
Han kunde inte filma. Solen gav honom inte det ljus han behövde.
Han var nog arg på sig själv-
- eller på nån som inte berättade åt vilket håll den låg.
Han tog en promenad och sa sen: "Nu vet jag hur jag ska filma."
Det var ett annat anfallsperspektiv än de vi hade filmat innan.
Om man inte är Steven-
- om man inte har en livstids erfarenhet av film i huvudet-
-så skulle allt se annorlunda ut.
Eftersom hans öga är så nära kopplat till hjärnan-
- och alla filmer han nånsin sett eller gjort-
- sa han: "Så här ska vi göra." Det var otroligt.
"Rädda menige Ryan" hedrade veteranerna.
Det var nog även lite vördnad för min far som flög i Andra världskriget.
Han var inte i Europa utan i Indien och Burma.
Som barn berättade pappa alltid om kriget.
Hans vänner kom dit. Jag lyssnade på deras berättelser.
Jag önskade att jag hade fått vara med under Andra världskriget.
Steven hade en svår relation med sin far men började bygga upp den igen.
Han insåg att hans intryck av många saker kanske inte var sanna.
Det var länge komplext för mig-
- men jag hade en konstform att filtrera det genom.
Åtminstone hade jag det. Om filmerna hjälpte nåt...
Jag har undvikit terapi. Filmerna är ju min terapi.
- Junior? - Ja, sir.
Fixeringen vid far-son-bandet i filmerna-
- visar mycket av känslorna jag har burit med mig-
- som jag har velat släppa och har släppt.
Minns du när vi tog ett stilla glas sist?
- Jag drack milkshake. - Vad pratade vi om?
Vi pratade inte. Vi pratade aldrig.
Den frånvarande pappan hade plågat Steven hela livet.
Han har med det i sina filmer på alla sätt. Det är hans kärna.
Trots att jag gillade filmerna märkte jag tydligt pappans frånvaro.
Steve var mycket arg på mig under en lång tid.
- Där är han. - Får jag en kram?
Jag sårades av det men i hemlighet.
Ett förvirrande handslag? En spark i huvudet?
Jag ville inte ta upp det med Steven. Jag tog det och det gjorde ont.
Jag trodde att jag hade förlorat dig, grabben.
Jag med, sir.
Pappa och jag löste problemen och står varann närmare än innan.
När han gjorde "Rädda menige Ryan" sa han: "Den är för pappa."
Det värmde.
Steven har alltid haft en stor vision av vad filmer kan vara.
Han är en amerikansk filmmakare. Det är inte patriotism.
Han dras till ämnen som finns inom USA:s människor-
- och i USA:s samhälle och hur det utvecklades.
I filmerna kämpar folk för frihet på ett eller annat sätt.
Ge oss frihet.
Han tar inte friheten för given.
Frihet, jämlikhet, konstitutionen och individens rätt...
Han har utvecklats som filmmakare.
"Amistad", "Lincoln" och "Spionernas stad" handlade om lagen.
De handlar om rättigheter som man har även om man tvingades hit-
- eller kom för att vara soldat i en fiendearmé och tillfångatogs.
Lagen gäller alla.
Vi skulle visa att vi har ett bra försvar. Det har vi gjort.
Varför citerar du konstitutionen för mig?
Tom, se mig i ögonen och säg-
- att vi inte kan överklaga så släpper jag det.
Det säger jag inte.
- Tom menar att allt har ett pris. - Det stämmer.
Ett pris som både familjen och firman får betala.
Jag tror på vårt land. Det har jag alltid gjort.
Det märktes i mitt arbete.
Jag ville berätta om USA och om folk med principer och etik-
- som trots all avrådan och mot bättre vetande-
-ändå gör det rätta.
Jag tror säkert att det får mig att verka vara-
- en idealist eller patriot. Jag är patriot-
-och jag är även en sorts idealist.
Säg att allt vi har gjort är att visa att demokrati inte är ett kaos...
...att folkets förening bär på en stor osynlig styrka.
Säg att vi har visat att ett folk kan utstå en hemsk uppoffring-
-och trots det hålla ihop.
Kan inte det åtminstone göra demokratin till ett mål?
Nåt som vi kan göra oss värdiga?
Först måste man våga vidröra Lincoln. Han är en så mäktig person.
Han upplevde presidentskapet-
-under en av landets värsta kriser.
Tvivellöst-
- fattade han beslut som många inte ens kan förstå.
Vi kommer garanterat att förlora allt...
Vi behöver inte ett tillägg om avvecklandet...
Lämna konstitutionen ifred!
- Idag kommer det hit jurister... - Stat för stat, du kan inte...
Jag vill inte höra mer!
Jag kan inte uppnå nånting av värde för människor-
- förrän vi botar oss från slaveriet och får slut på det hemska kriget.
Oavsett om ni eller nån annan vet det så behöver jag det här!
Det här tillägget är botemedlet.
Steven jobbade länge med hur han skulle berätta historien.
Det var modigt av Steven att göra en film om Abraham Lincoln-
- där Lincoln delar makten med representanthuset.
Han var säker på att om han berättade en historia om demokrati-
- och den röriga politiken med folk med olika åsikter-
- och demokrater som blev republikaner och tvärtom-
- så skulle det bli svårt för folk att förstå vad det handlade om.
Han trodde dock att om folk kunde känna vem han var och vad han gjorde-
- skulle de se hur demokrati är när den funkar.
Vi har en motion om att rösta om det trettonde tillägget.
- Röstar någon ja? - Jag röstar ja.
Beslutet är fattat.
I slutändan handlar inte filmen om Lincolns triumf.
Den handlar nog om demokratins triumf.
Jag har fått rollen att hissa flaggan-
- och när den är hissad måste folket hålla den hissad.
Det är mitt tal.
Från och med millenniumskiftet finns i Spielbergs karriär-
- nåt, personligt, politiskt eller historiskt-
- som fick honom att bli mer äventyrlig och mörk.
Jag tror inte att han har en pessimistisk livsåskådning-
- eller att han förändrades och tvekar mer på mänskligheten.
Ändå har nåt förändrats.
Han tar upp saker som han inte hade tagit upp i sina tidigare filmer.
Okej, Howard Marks, var är du?
"Minority Report" är en komplicerad och mycket mörk berättelse-
- om demokrati, valfrihet och korruption.
Då gillade jag den mörka futuristiska dystopiska tonen.
Tennessee Williams säger att konstnärer är som gruvkanariefåglar.
Steven har en kuslig förmåga att känna av-
- vad som händer i världen och vad som måste sägas.
Han är en mycket närvarande filmmakare.
För Columbias brottsförebyggande avdelning-
- arresterar jag dig för ett framtida mord.
Filmen förutsåg mentaliteten efter 9/11 att arrestera folk-
- innan brott begås och fängsla dem i förebyggande syfte.
Den film som var ett uttalande om 9/11 var "Världarnas krig".
För mig började det med vad som skulle hända om vi blev invaderade-
- och att allt som gjorde att vi inte trodde-
- att vi kunde bli invaderade var fel.
Cruises karaktär springer längs gatorna-
- och strålen förvandlar folk till stoft som han får i håret.
Han kommer hem och ser chockat sig själv-
- och inser att han har människostoft i håret.
Steven hanterade det taktfullt.
9/11 var och är en stor del av nationens psyke.
Det krävdes så lite för att väcka chocken alla kände-
- och hjälplösheten vi kände när vi blev anfallna.
Jag heter Jim McKay och talar till er i direktsändning-
- från ABC:s högkvarter utanför München i Västtyskland.
Den stilla olympiadens frid splittrades innan gryning vid 05:00.
Ingen trodde att Spielberg, världens kanske största judiska konstnär-
- skulle uttala sig om Mellanöstern. Det är ett minfält-
- och Steven gillar inte sensationer för att han vill skapa-
-kontroversiella stormar.
Det här är byggnad 31.
Just nu sitter åtta till nio livrädda människor-
-fångade.
Jag kunde inte göra filmen ensidig.
Jag visste att den skulle bli kontroversiell.
Det var berättelsen om en grupp agenter från Mossad-
- som sattes ihop för att hämnas de israeliska atleternas död vid OS.
De skulle följa en lista av efterlysta män-
- som var en del av en terroristgrupp och mörda dem.
Filmen skulle påverka och skapa debatt.
Är hämnd svaret? Löser det nåt?
Om man fortsätter våldscykeln-
-så är det allt man får.
Steven ville berätta en mänsklig historia.
De var människor och inte superhjältar.
Deras tvekan och misstag var verklighet.
Livet är inte som en James Bond-film.
- Är du Wael Zwaiter? - Han har redan sagt ja.
Vad ska vi göra? Vad ska jag göra?
Vet du varför vi är här?
I "München" försökte Spielberg hantera kriget mot terrorismen.
Han vet inte var han står.
Han stöder det men störs ändå av det.
Det är den sortens tankfullhet han har i sina verk.
Han är Hollywoods offentliga vise man.
Jag minns när vi filmade telefonbombscenen.
I det rörliga filmandet fick man en översikt över scenen.
Det tog tre dagar att filma scenen.
Allt måste göras ur olika vinklar.
Det var killarna i bilens synvinkel.
Nu väntar vi på rött ljus.
Mannen i telefonkiosken som skulle slå numrets synvinkel...
Avner hade en synvinkel. Det var en triangel.
Geografin är viktigast för mig.
Publiken får inte få svårt att förstå vad man berättar för historia.
Det måste vara tydligare för publiken än dig.
Blockerar lastbilen signalen? Funkar fjärrutlösaren?
Jag kan skapa spänning om publiken vet var parterna är-
- vad som står på spel och att klockan tickar.
Mamman och dottern sätter sig i bilen-
- och går tillbaka för att hon glömde glasögonen.
Spänningen i den sekvensen visar publiken var alla är hela tiden.
Hallå?
Stopp. Avbryt.
Nån visar en det man behöver se för att förstå berättelsen-
- vad som händer och saker som hjälper en att förstå djupet.
Den sortens berättarmekanism som han har i huvudet-
-har nog aldrig funnits förr.
- Mahmoud Hamshari? - Ja.
Vi pratade mycket om politiken runt att göra en sån här film.
Hur gör man en film som kan få en att förstå-
- varför männen som mördade atleterna gjorde det.
Man ger dem ingen ursäkt för det men man försöker förstå det.
Om ni dödar judar ser världen er som vilddjur.
Ja, men då ser världen hur de gjorde oss till vilddjur.
De börjar ifrågasätta hur vi hade det i burarna.
Filmen ansågs ha en moralisk jämvikt-
-vilket är det modigaste med filmen.
Den söker efter mänsklighet hos båda sidorna i konflikten.
Tvetydighet sammankopplar man inte med Spielbergs filmer.
"München" var den film där han var råast-
- och vildast när han tog upp ämnet.
Har vi uppnått nåt alls?
Alla vi dödade har ersatts av nån värre.
Varför klippa naglarna? De växer ju ändå ut igen.
Dödade vi för att ersätta terroristledarna-
- eller Palestinas ledare? Vad gjorde vi?
Ni dödade dem för ett land som ni nu väljer att överge.
I slutet firar man inte och gläds åt att fienden är död.
Det är tyst och först andra gången insåg jag att tvillingtornen visas.
Vi tog om scenen flera gånger utan att ha plats i rutan.
Sen gjorde vi en med plats i rutan-
- och visste att han skulle lägga in tornen.
Steven visste att filmen var kontroversiell.
Han vill inte tänja på gränserna.
I slutet insåg han: "Det gör jag redan."
Varför inte bara säga det jag vill ha sagt?
Jag gjorde det valet för att folk skulle säga:
"'München' har samma kontext som dagens problem."
"De hotar oss alla."
Historien är sin egen påminnelse-
-om hur illa det kan gå.
Om vi inte löser problemen-
- hopar de sig tills det inte går längre.
De blir för stora för att sopa under mattan.
Tillslut måste nåt hända.
"München" är en bön om att få fred men på ett svårt sätt.
Vi uppnår fred genom att hitta vår egen inre höga moral.
Mina filmer kommer från en del av mig som jag inte kan förklara.
Jag har en viss intuition-
- men den analyserar och ifrågasätter jag inte.
Man ska inte skåda given häst i munnen.
Jag tror nästan skrockfullt att den försvinner om man ifrågasätter den.
Det är tveklöst så att Stevens verk behandlar delar av hans liv.
Det gör honom till en personlig filmmakare.
Frank, förstår du vad jag säger?
Din far och jag ska skiljas.
Han uttrycker dem genom bilder, val av historia och karaktärer.
Alla Stevens känslor gick i linje med den unga mannens resa.
Man identifierar sig genast med killen och vad han än gör.
Han söker efter en väg tillbaka för att reparera sitt trasiga hem.
- Har du försökt ringa henne? - Nej.
Pappa, varför ringer du inte henne nu? Här.
Pappa, ring henne bara. Ring henne för min skull.
Säg att jag har två förstaklassbiljetter dit.
Din mor är gift med min vän Jack Barnes nu. De bor på Long Island.
I Spielbergs filmer är de viktiga relationerna ofta-
- relationerna mellan föräldrar och barn-
- eller familjemedlemmar eller folk i samhället-
- som är fjättrade av kärlek, lojalitet och ansvar.
Det är ett enormt ämne som dyker upp-
- i olika faser av hans liv och i olika berättelser.
Familjen är en stor del av mitt liv. Därför handlar många filmer-
-om separation och återförening.
Till och med Lincoln handlar om separation och återförening.
Barry!
Jag har gjort många filmer om familjer som splittras-
- och sen hittar gemensam mark att återförenas på.
Det känns som om allt, även världen, försöker-
-skilja människor eller varelser-
- från varann för att sen återförena dem.
Det är som Shakespeares romanser.
Han har i sina verk en djupgående tro-
- på att det som gått förlorat kommer att återvända.
Jag tror att han söker efter det i nästan alla sina filmer.
Sakta nu.
Mamma och pappa har idag en relation som låter som en överdrift.
Jag är glad att de efter alla år isär-
- kan spendera kvalitetstid tillsammans.
Om man tittar på Steves första 18 år och hans liv idag-
- kan man inte tro att det under en lång tid-
- fanns en skilsmässa och en massa tårar-
-och en annan man och en annan fru.
Vi verkar vara en enda stor lycklig familj.
Vi har bara tappat bort hemmafilmerna från den tiden.
Nu är hon kär i mig igen. Visst är det fint?
Åh, Leah.
Janusz, det blir bättre om Dougie är här. Då blir det inte så spritt.
- Det är ingen singel. - Nej, inte en singel.
Vi drar oss tillbaka. Dougie kommer in i bild sen.
- Fortsätter vi att röra oss då? - Det gör vi.
Nu verkar det bara finnas ett fönster mitt i bild.
Steven älskar att vara en del av en stor grupp av folk-
- och vara med folket som gör en film.
- Det är som en stor familj. - Tom, action.
På många sätt präglar det Stevens filmmakeri.
Steven känner sig trygg och säker i en familjemiljö.
Han vill ha nära relationer med folk han litar på-
- och kan öppna sig för. Han vill ogärna att nån försvinner.
Så ska det se ut. Det är jättebra.
Vi jobbar för Steven. Han uppmuntrar folk till att använda sin talang-
-och vara modiga och ta risker.
Som filmmakare vill han stimuleras av de han jobbar med.
Det passar en filmmakare.
Han samarbetar gärna och använder gärna samma skådisar igen.
Vi förstår ju redan varann. Vi har jobbat ihop.
Han vet hur folk kan hjälpa honom och kan förena sina önskemål med dina.
Han hade blivit en fin general.
Hans filmteam är som ett specialförband.
Hans team jobbar så snabbt, hårt och får mycket gjort.
Ställ er och applådera.
Man skulle lätt kunna misslyckas-
- i Stevens studio om man inte var förberedd.
Alla måste vara det och det ger en otrolig energi.
Jag jobbar med mina vänner. Det har jag gjort i årtionden.
- Vad skulle jag göra utan dem? - Sätt igång ljudet.
Jag känner mig inte klarsynt om jag inte känner folket.
Över åren har jag satt ihop en extraordinär familj.
Jag älskar att vara en del av allt. Som "Spelman på taket".
Efter 37 år är det skönt att veta...
Michael Kahn och jag är blodsbröder.
Han började med "Närkontakt av tredje graden"-
- och har redigerat alla utom en film jag har gjort sen dess.
Janusz Kaminski har gjort allt sen "Schindlers List"-
- men John Williams är min äldsta kollega-
- och jag har förlitat mig på Johnny mer än nån annan-
- för att skriva om mina filmer musikaliskt-
- och lägga dem en nivå högre än jag hade kunnat.
Om jag skulle tvingas göra om teamet som jobbar runt mig-
- skulle jag inte kunna jobba så ofta som jag gör.
Steven ser alltid på film om och om igen.
Han hänvisar till scener, bildrutor och idéer.
Det gör Steven alltid.
"LAWRENCE AV ARABIEN"
Stora filmmakare lever på att skapa inspirerande stunder.
Därför ser jag fortfarande "Lawrence av Arabien" varje år.
Scenerna, de rena vyerna-
-och en så komplex karaktär...
Det är äkta filmmakeri.
Hallå!
Vem är du?
Steven har alltid velat jobba med en stor historisk duk.
Det tog många filmer innan han blev en så bra filmmakare.
Pauline Kael gav mig lysande kritik för "Sugarland express"-
- men sa: "Det man ser på ytan kan vara allt som finns."
"Det kanske inte finns nåt under det." Hon hade rätt.
Jag var inte vuxen nog inom filmen. Det skulle komma senare.
Titta på vad han har gjort i nära 50 år.
Det är verkligen en stor variation.
Vissa saker som han har gjort har inte funkat.
Det finns dock ingen som han-
- och ingen filmkarriärsbana har nånsin liknat hans.
Han talar bio som sitt modersmål.
Han talar så flytande att han gör saker som ingen annan vågar.
Man ser direkt på dem att de är hans verk.
Han har en dynamiskt känsla för äkta filmmakeri.
Jag menar den stora berättande traditionella amerikanska filmen.
Steven hade tur som fick bli kommersiell och skapa konst.
Därför jämför jag honom alltid med George Gershwin-
- eftersom han kunde skriva en Broadwayshow eller en symfoni.
Han kunde både och. Det kan mycket få. Steven kan det.
Det är en talang man måste födas med.
Man tänker sig grabben i Arizonas öken som jämt ser på film-
- som en dag smyger in på en studio och uppfyller sitt öde.
Det är en fantastisk Hollywoodsaga.
Han har hittat ett sätt att ta sin världsåskådning, sitt önsketänkande-
- sin optimism och hans känsla för spänning-
- och använda dem i vilken berättelse det än är han berättar.
Det är verkligen han.
Steven har en del av sin personlighet som vill se nåt gott i mörkret-
-eller bara leka.
Folk må säga att han inte är vass nog-
- att han inte är bitter nog, galen nog-
-eller inte mörk nog-
-men i slutänden-
-är det som Steven har kvar enormt.
Att se både humor, spänning, äventyr-
- och hjärta genom sina fantastiska berättarögon är jävligt bra.
Steven har fortfarande en stor aptit på sitt arbete.
Det är ovanligt. Alla har nog ett bäst-före-datum.
De flesta av oss går nog ut utan att veta om det-
- men i hans fall är det nog så att tills han dör-
- kommer han att jobba med det han känner att han bara måste göra.
Text: Daniel Yamamoto www.sdimedia.com